ELASID KORD MŐTTED
Ühes väikeses muinasjutulises linnas, suurel muinasjutulisel puul elasid mőtted.
Ja-jaa, ärge imestage, tőelised mőtted.
Needsamad, mis igal hommikul, kohe kui ärkame,
tulevad - meie - inimeste juurde.
Siin elas tark mőte.
Kőrval olid end sisse seadnud tema őed.
Rumal mőte.
Lőbus.
Őel mőte.
Hea.
Ja kujutage endale ette! Isegi imepärane mőte.
Miks teda imepäraseks kutsuti?
Aga seetőttu, et just tema imedest sündisid linnas kőige tavatumad asjad.
Nüüd ta otsis salapärast, kőigile tundmatut meistrit.
Ta on tőesti imelik! Kuidas tal jätkub kannatust seda meistrit otsida?
Vőib-olla sellist polegi? Parem oleks, kui ta laulaks, mängiks ja lőbutseks!
Ma väga tahan, et tal seekord veaks ja ta lőpuks kohtaks oma meistrit.
Mind see kőik lihtsalt ärritab! Ja üldse, kaua vőib kannatada ta mőtete imelisust?
Kellele neid vaja on? Mis kasu neist on?
Ühes vőlusőnaraamatus on öeldud: matsirkus-putsirkus.
Mis tähendab, et mőnikord ei näe kasu kohe. Kuid ühes olen ma kindel.
Kui meie őde leiab oma meistri, toimub linnas midagi eriskummalist.
Ődede elus ei olnud erilist kooskőla. Kuidas saanukski nad sőbrustada?
Őel mőte püüdis alati pőhjustada vaid valu ja kurvastust.
Tark mőte, vastupidi, püüdis kőiki aidata.
Lőbus mőte tői inimestele rőőmu ja lusti.
Aga just seal, kus oli hea mőte, kadusid kőik ebameeldivused.
Rumal mőte őnnistas linnaelanikke väga tihti sinikate ja muhkudega.
Aga kőige kurvem oli see, et kohe rumala mőtte järel ilmus őel mőte.
Nad, muuseas, olid suured sőbrannad.
Ka sel őhtul, kui kustusid tuled, tulid őed nagu tavaliselt, koju.
Ainult imepärast mőtet polnud nendega kaasas.
Aga aovalguses, kui linn ärkas, nägid mőtted, et nende imepärane
őde oli ikkagi leidnud oma ebatavalise meistri,
kes oli ehitanud selle imelise purskkaevu.
Oi, kui ilus! Pidu! Tőeline pidu!
Nüüd hakkavad kőik laulma, tantsima, lőbutsema! Lőbutsema, lőbutsema!
Mőtleks! Selles pole midagi huvitavat! Sellest lőbust hakkab kőigil pea valutama.
Mul on nii hea meel meie imepärase őe üle. Lőpuks tal vedas.
Mis kasu sellest on?
Nagu nägite, oli mul őigus, meie linnas on pidu.
Teises vőluraamatus on öeldud: korsinus-aspirinus-kohh.
Mis tähendab, et muinasjutud, tulevärgid, purskkaevud ja
värvilised lutsukommid on imepäraste veidrike väljamőeldised.
Kőik juhtus just nii, nagu tark mőte oligi arvanud.
Linnas oli suur pidu ja oli nii lőbus, et isegi őed-mőtted
unustasid hetkeks oma tülid ja rőőmustasid koos teistega.
Jutustas Pastella